Suur-Savon  Sotilaspoikien perinnekillan 
20-vuotisjuhla Mikkelissä 17.1.2014
VALTIONEUVOS RIITTA UOSUKAINEN: PÄÄMAJAKAUPUGISTA KAJAHTAA
”Mun isäin oli sotamies/ ja nuori, kauniskin. /Jo viisitoistavuotisna hän astui rivihin.” Tätä laulua olen kuunnellut ja laulanut  kyynelet kurkussa etenkin kohdasta ”kylmää, nälkää, haavojaan.” Minun isäni, syntynyt 1903, näet astui rivihin 14 – 15 –vuotiaana, sotilassoittokuntaan vapaussodan aikaan. Tuossa työhuoneeni seinällä hän valokuvassa istuu rumpuineen, pieni lähes puliksi ajeltu poika, ikuinen isänmaan ystävä.  Häneen  pohjaa rakkauteni sotilasmusiikkiin – ja kunnioitukseni sotilaspoikiin, jotka Runebergin kyseisestä runosta saivat nimensä. 
Olen käynyt Mikkelissä monissa merkeissä, milloin silloista lääninhallitusta tervehtimässä, milloin Tuomiokirkossa puhumassa, milloin baletissa tai konserteissa, milloin Tertin kartanossa – aiheita ja ihmisiä on ollut viljalti.
Silti useimmin ja tärkeimmällä tavalla olen saanut käydä maanpuolustukseen liittyvissä yhteyksissä, mm. Naisten Valmiusliiton silloisena puheenjohtajana isossa harjoituksessa Karkealammilla.  Kaikkein olennaisin vierailuni oli kuitenkin Mannerheimin Mikkeliin liittyvien vaiheiden seuraaminen.  Sain suuren kunnian toimia Gustaf Mannerheimin puolestapuhujana television Suurin suomalainen –kilpailussa ja äänestyksessä. Silloin Virpi Suutarin ja kuvaajien kanssa tutkimme  Mannerheimin jalanjäljissä niin Mikkelin  kerhon kuin Päämajamuseon ja ympäröivän maastonkin.  Immola ja Helsinki koluttiin todella tarkoin. Se oli ihana tehtävä. Onneksi Mannerheim kisan voitti – kuinka muuten voisi ollakaan.

Suur-Savon seudun maanpuolustushenki on joka tapauksessa korkealla. Sain  mahdollisuuden opetus- ja tiedeministerinä suuren laman aikana 1991 - 94, että saatoin kohdistaa varoja vapaaehtoisen maanpuolustuskoulutuksen aloittamiseen  sekä sotavainajien noutamiseen Kannakselta.  Kun puolustusministerillä ei rahaa tuolloin ollut, Iiro Viinasen suosiollisella suhtautumisella saimme tuolloin hankkeet liikkeelle. Olikin jo laitimmainen hetki käynnistää toiminnat, motivaatiota juuri 1990-luvun alussa riitti, ja rahoitusmomentit normaalistuivat ajan tullen.  
Nämä vapaaehtoisen maanpuolustushistorian kannalta tuoreet tapahtumat nousivat mieleeni, kun ryhdyin paneutumaan Suur-Savon sotilaspoikien ja muiden sotilaspoikien historiaan ja heidän kiltojensa toimiin. Hyvät kuulijat, mikäpä meidän on ollut jo kuluneiden kahden vuosikymmenen mittaan tehdä tätä  työtä  Neuvostoliiton romahduksen jälkeen. Ja yleisesti ottaen  olemme   saaneet rauhassa rakentaa maatamme  lähes 70 vuotta. Niinpä mielemme täyttää suru mutta myös ylpeys muistellessamme vuosia, jolloin kansamme taisteli elämästään. Ikään katsomatta silloin oltiin isänmaan asialla – ja näiden vaiheiden muistoa kunnioittavat perinnekillat. Näitä vaiheita kunnioitamme nyt, tässäkin tilaisuudessa.
Palatkaamme historiaan. Kenraaliluutnantti Lauri Malmberg antoi  17. syyskuuta vuonna 1941 päiväkäskyn, josta tuli voimallinen sysäys nuorten poikien kokoamiseksi yhteiseen maanpuolustusrintamaan. ”Molempien viime sotiemme vaiheet ovat tehneet meille entistä elävämmiksi Vänrikki Stoolin henkilöt. Sieltä astuu vastaamme Sotilaspoika. Se olkoon poikiemme nimi. Sen on Runeberg antanut, se on isien perinnön ja vapaaehtoisen maanpuolustajan tunnuskilpi.” Näillä sanoilla suojeluskunnissa jo alkanut toiminta kasvoi Suomen historian suurimmaksi poikaliikkeeksi, joka jatkui menestyksellisesti omalla sarallaan, kunnes tuli  vääryydellä lakkautetuksi yhdessä Suojeluskuntajärjestön ja Lotta Svärd –järjestön kanssa muka  fasistisena järjestönä  marraskuussa 1944.
Sotilaspoikakoulutus oli  monipuolista. Sen  viisi painopistealuetta olivat 
!) Henkinen kasvatus uskollisuuteen isänmaata ja kunnioitukseen uskontoa kohtaan
2)Ruumiillisen kunnon kehittäminen liikuntakasvatuksen avulla
3) Reipas ja sotilaallinen esiintyminen
4() Havaintokyvyn ja valppauden kehittäminen
5) Työn kunnioittaminen
Näiden toimintamuotojen harrastaminen ei olisi pahaksi tänäkään päivänä . Harjoituksilla pyrittiin ja päästiin valmiuteen,  jota koeteltiin sittemmin toden teolla. Sotilaspoikien merkitys Suomen taistelulle jatkossodassa on kiistämätön. Sotilaspojat osallistuivat maa- ja metsätaloustöihin sekä kaikkeen mahdolliseen keräystoimintaan. Sotilasluonteisissa tehtävissä sotilaspojat hoitivat kotiseutupalveluksessa lähetti- ja ilmasuojelutehtäviä, eräät osallistuivat vaarallisiin desanttien takaa-ajoihin. Sotilaspojat korvasivat kymmenissä tuhansissa tapauksissa sotakelpoisen miehen. Rintamajoukot pystyttiin pitämään miesmääriltään vahvoina kaikkina jatkosodan vuosina, näin on todennut Gustav Hägglund.
Sotilaspoikien tehtäväkenttä oli vaativa, He avustivat evakkoja raskaalle taipaleelle, ajoivat karjaa, valvoivat sotavankeja,  hoitivat kaatuneiden kuljetuksia ja saattamista viimeiselle matkalle.  Erään evakuointitehtäviin osallistuneen sotilaspojan, Muolaan suojeluskunnassa lähettinä toimineen 16-vuotiaan Eugen Usanon  kertomus kotipitäjänsä evakuoinnista vihollisen suurhyökkäyksen jaloista kesällä 1944 valottaa, mitä kaikkea pojat joutuivat tekemään. Pääosa sotilaspojista määrättiin karjanajoon ja osa jätettiin hoitamaan erinäisiä avustustehtäviä tyhjenevään kotipitäjäänsä. Kertoja määrättiin mm. luovuttamaan tarkan kirjanpidon mukaan elintarvikkeita paikallisesta kaupasta kenttäsairaalan tarpeisiin. Välillä hän oli hautaamassa viimeisiä kaatuneita kotipitäjänsä sankarihautaan. Seuraavaksi tehtäväksi määrättiin vastakkaisiin suuntiin pyrkivän liikenteen ohjaaminen tienristeyksissä. Panssaridivisioonan vastahyökkäykseen käskettyjen yksikköjen ja toisaalta evakuoitavan siviiliväestön kaikenlaiset ajoneuvot täyttivät tien. Kaaostuntua lisäsivät vihollisen maataistelukoneiden  jatkuvien rynnäköiden aiheuttamat tuhot. Haavoittuneita oli autettava omista lievistä vammoista piittaamatta. - Näillä nuorukaisilla oli totisesti osana muu kuin populaarikulttuurin virtausten seuranta.
Lotat ja sotilaspojat toimivat sellaisissakin tehtävissä, joihin työvelvollisia ei katsottu voitavan käyttää. Tällainen tapaus oli Etu-Simolan aseman pommituksessa kesäkuussa 1944 tapahtunut. Alueen ilmavalvontalotat ja eräät sotilaspojat kokosivat paineaallon levittämiä  ruumiinkappaleita VR:n toimittamiin säkkeihin ja laatikoihin. Minua Etu-Simolan kammottava tapahtuma puhuttelee sikälikin, että olin matkustanut evakkoon äitini ja isonsiskoni kanssa kahta päivää aikaisemmin.
Toden totta ei kaikki sujunut kuin Strömsössä kauttaaltaan. Esimerkiksi vuoden 1943  vuositoimintaohjeessaan KotijE:n sotilaspoikatoimisto kiinnitti sp-piirien huomion pahimpaan poikakasvatuksen pullonkaulaan – johtajiston puutteeseen.  ”Johtajien puuttuessa pojat jäävät oman onnensa nojaan ja seurauksena on kyllästyminen haparoivaan toimintaan tai sotilaspoikatyötä alentava ja heikentävä vallattomuus…” Jälleen korostettiin kurin ja siveellisen ryhdin ja käyttäytymistapojen tärkeyttä.
Muuan terveyskasvatusasia oli ongelmallinen: 17-vuotta täyttäneiden miesten ja 24 vuotta täyttäneiden naisten muona-annokseen kuuluivat annostupakat. Palvelukseen otettujen alle 17-vuotiaitten sotilaspoikien tupakka-annosta ei voitu vaikean elintarviketilanteen vuoksi korvata esimerkiksi makeisilla tai sokerilla, joten heidänkin annokseensa kuuluivat tupakat.  – Näitä tupakointitapoja kenties vieläkin opitaan pois.
Erilaiset keräykset ja talkoot olivat arkipäivää.  Varsin erikoinen oli ns. rottasota. Seuraavanlainen julistus esitettiin: ”Rotat mottiin! Me Suomen sotilaspojat julistamme täten sodan kaikille rotille, emmekä hellitä,  ennen kuin vihollisemme on kuollut sukupuuttoon.”  Niinpä pojat pyydystivät rottia ja veivät  saalisrottien hännät poikaosaston johtajalle.  Koko vuoden parhaalle pyytäjälle oli luvassa pienoiskivääri. 25 parasta sai Suunto-kompassin.  Rotan nahoista Suomen Turkistehdas maksoi 5 – 10 mk/kpl.  Paras pyytäjä tappoi 686 rottaa, toinen  605 rottaa ja kolmas 536 rottaa. Kaikkiaan tuhottiin 30 000 rottaa verottamasta  niukkoja elintarvikevarastoja. 

Hyvät kuulijat,  kiltaveljet

Sotilaspokien elämä ja tehtävät varmasti poikkesivat  alueellisesti Kannaksella, Suur-Savossa, Uudellamaalla, Helsingissä ja vaikkapa Pohjanmaalla.  Koko Suomessa toiminta oli merkityksellistä.   Sitä olemme havainnoimassa perinnekilloissa. Ne kokoavat yhteen  sotilaspojat vielä 2000-luvulla fyysisiin ja henkisiin harjoituksiin, matkoille, keskusteluihin. Monet laulajat ja soittajat ilahduttavat itseään ja toisiaan sotilaspoikakilloissa, vieläpä huuliharppu on tärkeä soitin niin kuin oli sodassakin. 
Sotilaspoikaperinnekiltojen toimintaan  1990-luvusta lähtien on keskeisesti kuulunut hengellinen toiminta.  Mukana ohjelmassa ovat olleet  kenttähartaudet, kiltakatselmukset, muistomerkkien pystytykset, sotilaspoikaristin aikaansaaminen, käynnit sankarihaudoilla, liittopäivät, sotilaspoikakuorot ja –soittokunnat, aseveli-iltamat, yhteinen huumori, yhteinen lohdutus,  ennen muuta yhteiset turinaillat ja muistelukset toinen toistaan tukien. Perinnekiltatoiminta on yhteisöllisyyttä kaikkein parhaimmassa muodossa.
Kun tutkistelin eri kiltojen historiikkeja, tapasin tavattoman paljon tuttuja sotilaspoikia. Erityisesti maaherra Matti Jaatinen ja kenraalimajuri Matti Suokas olivat läheisiä yhteistyötovereitamme.
Vuoden 1997 liittopäivät Helsingissä olivat minulle hyvin tärkeät. Jumalanpalveluksessa saarnasi arkkipiispa, sotilaspoika John Vikströn. Akateemikko Eeva-Kaarina Volanen lausui runot Sotavanhus  
 ja Lotta Svärd. Minulla oli kunnia pitää eduskunnan puhemiehenä juhlapuhe. Siinä pidin tärkeänä,  että Suomen ja  suomalaisten historia on kansalaisten muistissa ja tietoisuudessa, eikä vain kirjan kansien välissä.  Velvoitin sotilaspojat kertomaan teoistaan jälkipolville, koska  sotilaspoikien osuus maanpuolustuksessa sotiemme aikana oli laaja. Samaa tähdennän nyt.
Kunnioitetut Suur-Savon Sotilaspoikien Perinnekillan jäsenet ja heidän ystävänsä, täsmälleen toiveeni mukaan  te olette tehneet! Siksi me olemme  kokoontuneet myös tähän monimuotoiseen juhlaan.
Toivotan teille terveyttä ja voimaa ja sitä sitkeyttä, joka on ylittänyt kaikki vaikeudet, sellaisetkin nöyryytyksen hetket, kun teidän piti repiä sotilaspoikapuseroistanne  6.11.1944 kaikki arvo-, kuntoisuus- ja harrastusmerkit  ja pudottaa ne yhteen kasaan juhlasalin lattialle.
Nyt voitte todeta, että vapaassa isänmaassa suomalaisten merkit ja tunnukset ovat Euroopassa ensimmäistä luokkaa.
”Ei vapautta kalliimpaa voi maailmassa saavuttaa/ ken osaa vapaa olla.” 
Suomalaiset sotilaspojat  ja heidän perinteensä kantajat osaavat olla.